Ерих Кестнер
За дълбокомислието в партера

Превод от немски: Венцеслав Константинов, 2009

chitanka.info

Преди доста време в един берлински театър видях и чух пиесата на известен английски съвременен автор, която се играеше на почти всички по-значителни сцени, въпреки че не струваше нищо. Няма да назовавам нито заглавието, нито автора на пиесата, тъй като намеренията ми са съвсем други, а не да се надсмивам над това, че понякога и добри автори пишат лоши пиеси. Като по-странно намирам обстоятелството, че никой не забелязваше това! Волтер не го е намирал за толкова странно и е казал на един младеж, чиято първа творба прочел: „Такива лоши неща можете да пишете едва след като се прочуете!“

И така преди доста време видях в Берлин една подобна пиеса. И тъй като тя не притежаваше необходимите достойнства, предпочетох да разгледам публиката. И какво видях! Страхопочитателно замъглени погледи, многозначително повдигнати като кепенци вежди, чела, набраздени от бръчки — многобройни като коловозите пред някоя по-голяма гара, бездиханни, полуоотворени устни, подпрени с ръце размишляващи глави, омагьосано примигващи клепки — сякаш на сцената се клатушкаше самият крал Лир! А вместо него един млад лорд, завърнал се от продължително пътешествие, разправяше на насъбралите се роднини, че не бил сигурен дали той е блъснал жена си от перилата на кораба, с който пътували, или тя просто от само себе си паднала в морето и се удавила. Отвреме-навреме той повдигаше перденцето на прозореца и навън откриваше цял отряд еринии, които трябваше да му отмъстят. Никой от роднините, с изключение на лелята, не виждаше подобно нещо, както и бедната братовчедка, за която е трябвало всъщност да се ожени. И тъй като късогледството им накрая му дотегна, той реши да замине и да стане мисионер. Впрочем, ако чак толкова искаше да се покае и на дело да покаже своето разкаяние, много по-удачно, а също и по-евтино би било за него да си остане вкъщи. Но така ужасно да се покае той не искаше и затова с известен страх отпътува при човекоядците.

Досадна беше не толкова привидната дълбочина на диалога, колкото фокусническият трик, с който бе замаскирана. Номерът беше винаги един и същ: щом тривиалността станеше прекалено дебела, някое от действащите лица казваше на друго с елегичен глас: „Ти не можеш да ме разбереш!“ Или: „Не мога да ти го обясня!“ Или: „Дори и да се опитам да ти го обясня, ти пак не би ме разбрал“. Или: „Обясненията водят само до още по-тежки недоразумения!“ Или: „Струва ми се, предполагам какво искаш да кажеш. Може би някога по-късно ще го разбера“. И всеки път, за кратко време, положението биваше спасявано, тъй като зрителите си мислеха: „Това трябва да е наистина дълбока и значителна пиеса, щом даже участниците не разбират за какво става дума!“

Докато разглеждах очарованите премиерни гости, дойде ми на ум класическият отговор, който един дрезденски полицай бе дал на основателя на саксонския Етнографски музей, придворния съветник Зайферт. Властите разрешили пътната полиция и особено тази по железниците да дава в бъдеще указания на чужденците не само за Картинната галерия и „Грюне Гевьолбе“, но и за неговия Етнографски музей. Зайферт погледнал твърде скептично на това, облякъл английското си пардесю, вдигнал периферията на калабрийската си шапка, грабнал един празен куфар, отпътувал с трамвая до централната гара и там, давайки си вид, че пристига от чужбина, попитал един полицай: „Бихте ли ми казали как се отива до Етнографския музей?“ Полицаят го погледнал слисано и отвърнал: „Виждате ли, господин придворен съветник, щом като и вие не знаете къде е, кой друг може да знае?“

И така, публиката седеше в театъра и се оставяше срещу високата входна такса да я смятат за глупава. Оставяше се да я убеждават, че една плоска пиеса всъщност е дълбока. А авторът — впрочем твърде умен човек, — на когото с положителност биха могли да хрумнат и по-елегантни драматургични трикове, дори не си бе направил труда за това. Той знаеше с какво може да смае хората и ги смайваше.

През антракта аз „издадох“ на моята спътница тайната на трика. Навярно съм направил това с малко по-висок глас, защото щом представлението продължи, около една дузина хора отляво, отдясно, отпред и отзад се заливаха от смях всеки път, когато някой не можеше да обясни някому нещо, което той така или иначе не би разбрал. До края на представлението крайно развеселената малка групичка бе гледана от останалите под вежди — някои шъткаха, а на гардероба един от смеещите се за малко не получи плесница от някакъв мрачен и дълбоко замислен господин.

На следния ден си купих прочитното издание на пиесата и направих малко статистическо изследване. Какво се оказа? На сто печатни страници споменатият трих се явяваше осемдесет и осем пъти. Излизаше, че е прилаган средно един път на всяка сценична минута. А хората не забелязваха нищо! „Който има уши, да слуша!“ — е казана в Книгата на книгите. Но кой ли се съобразява с това правило? Повечето хора имат ушите си навярно само, за да не им пада шапката върху носа…

* * *

Струва ми се уместно да разкрия повече или по-малко известната тайна: Пиесата, за която става дума, се нарича „Семейна среща“ с автор Т. С. Елиът — Б.а.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.